Досега в Амстердам
Ти няма да остарееш
и няма да умреш.
Докато не откриеш Избраната.
Почти умрях. - Откриваш истинската любов и умираш?
Не ми звучи най-романтично.
Сърцето ми експлодира докато преследвах един в метрото.
Освен това си гол.
Отново вярно. Кого се опитваш да впечатлиш?
Само теб, Амстердам. - Мисля, че тя беше там.
Тази, която ще ме състари като теб. - Аз съм мъж на 65 години.
Освен това си ми син. Тя е някъде там.
Имам чувството, че напоследък мислиш само как да я откриеш.
Работи в спешното на „Св. Франсис“.
Казва се Сара Дилейн.
Ню Йорк винаги е бил пълен с хора, които си говорят сами.
Но едно време наистина си говореха сами. Бяха луди. Хахо.
Делта-Танго-Зулу.
Чарли. Танго-Ехо.
Вавилон.
Трябва да бъдеш нащрек във Вавилон.
Очите на четири.
Вавилон!
Делта... Танго-Зулу.
Чарли-Танго-Ехо.
Намирам се в индианската страна.
Улиците са пълни с врагове.
Роузи-Доузи? Не, не мисля.
Виждам те.
И аз те наблюдавам, братко.
И какво от това? - Какво криеш под ризата? Жилетка?
Какво?
Искаш ли да отидеш на небето? - Махай се, плашиш ми клиентите.
Мен няма да ме пипнат, да знаеш.
Ще те направя мъченик.
Бързаш ли да отидеш на небето?
Горещо е.
Имаш ли вода?
Ако ти дам вода, ще се махнеш ли?
Изпрати ми медицински хеликоптер веднага, Ахмед.
Не стой като изтукан, побързай!
Връщаме се в базата! В базата!
Съжалявам.
Всичко ще се оправи. Как се казваш?
Откажи се, няма представа.
Откъде го взехте? - Юнион скуеър.
Говореше си със статуята на Ганди. - Звучи безобиден.
И тогава откачи.
Сара Дилейн - какво научи за нея?
Лекар в спешното, завършила е Корнел.
Стара нюйоркска фамилия,
живее сама в Уест вилидж, ходи пеша на работа, мексиканска кухня, мерло,
пиле Тандори за вкъщи.
Доста си се постарал. - Не бях получавал инфаркт по жена.
Понякога инфарктът си е просто инфаркт.
Приеми го, тъпчеш се с омлети от 400 години.
Артериите ми са като на 35-годишен.
Аха, вярвай си.
Д-р Прендър. - Д-р Дилейн.
Имаме един ветеран, поне така мислим. Не сме сигурни кой е.
В какво състояние е? - Буйства, има халюцинации.
Упоихме го, дадохме му лекарства.
Вече сигурно се е свестил. - Ще го погледна преди да тръгна.
Ако тя е Избраната, какво чакаш?
Подходящ момент.
Защо просто не отидеш и не й се представиш?
А как да й обясня къде съм изчезнал?
Тя беше ли там, когато умря?
Случи се в нейната болница.
Ще трябва доста да се постараеш.
Липсваш ни на сбирките, Харълд. Къде се загуби?
Чин, име, номер.
Сержант Харълд Ламар Уилкокс, армия на САЩ.
Пенсиониран. Много съм изморен.
Не си спомням номера.
Но си спомняш къде са сбирките, нали? - Аз вече не ходя на сбирките.
Няма начин. - Защо?
Ти работиш там, защо питаш?
Имам и личен кабинет.
Ела да поговорим утре. В 5 следобед?
Портиерът ли ще ми отвори? - Работя вкъщи.
Ти звъниш, аз отварям.
Благодаря.
Благодаря, д-р Прендър.
Здравейте, аз съм д-р Дилейн.
Да, отново. Открихте ли моят Джон Доу?
Не може просто да си тръгне, имаше масивен инфаркт.
Би съборил и слон. Да сърцето му беше спряло. Напълно.
Аз лично обявих часа на смъртта.
Тогава къде е?
Не, мамо, в събота е чудесно.
По кое време?
Добре.
И аз те обичам.
С удоволствие ще се запозная със семейството ти.
Няма да ги харесаш. - И майка ти ли е ченге като другите?
Преподава история в Куийнс. - История. Забележително.
Така ли? - И аз съм учил история, в Колумбия,
тогава още се казваше Кралски колеж. - Естествено.
Какво правим тук?
Амстердам.
Тръгваме.
Едва ли имаме нужда от съдебния лекар
за да видим и сами, че д-р Прендър има дупка в главата.
АМСТЕРДАМ 3. Сърцето на война
Николай КОСТЪР-УАЛДАУ
Зулайка РОБИНСЪН
Алекси ГИЛМОР
Стивън Макинли ХЕНДЕРСЪН
© TRANSLATOR'S HEAVEN 2008 http://subs.sab.bz
Това ли е оръжието?
Тежък, тъп предмет, покрит с кръв. Мислиш ли?
Въпросът беше реторичен. Знаеш ли какво е реторичен?
Този също беше реторичен.
На д-р Евелин Прендър, за работата й с ветераните на Америка.
Започваме с летящ старт - много от тях имат проблеми.
Ти ветеран ли си, Сантори?
Първата в залива - по-добрата война.
Имаше ли проблеми? - Аз ходих на терапия, Маркез.
Препоръчвам ти я и на теб. Амстердам, ти ветеран ли си?
ВМС, Морска пехота и брегова охрана. Без ВВС. Не обичам височини.
Не си ли бил и граничен патрул? - Престъпление от страст.
Ярост - лично е, бил е някой, когото е познавала.
Ще ни трябва съдебна заповед за достъп до картоните на пациентите.
Вече сме се заели. Трябва да говорите със съпруга й.
Той е открил тялото. Обадил се е около 9:00.
Любимата ми част от работата. „Съболезнования. Имате ли алиби?“
Горе е.
„Нова надежда в борбата с посттравматичния стрес“
Д-р Евелин Прендър, д-р Марта Фокс
Ще я взема с мен. - Дано да ти помогне.
Ева, хайде.
Според предварителния оглед часът на смъртта е между 17 и 19:00.
Както казах, бях в кабинета си в Слоун Кетъринг.
Довършвах някои неща, преглеждах пациенти.
Тръгнах си малко след 8.
Прибрах се вкъщи и...
открих Евелин.
Ще ни трябват някакви имена. - Разбирам ви.
Вие психиатър ли сте, д-р Прендър? - Не, онколог.
Имате ли някакви предположения кой може да го е направил?
Смятаме да започнем с пациентите й.
Трудно ми е да си го представя.
Пациентите на Евелин са богати,
невротични, кротки и предимно жени.
В офиса й открихме награда за работата й с ветераните.
Евелин работи... работеше безплатно
с ветераните в спешното отделение на „Св. Франсис“.
Не работи ли тук? - Не, ветераните не се вписват
в обстановката и с пациентите й от Парк авеню.
Да, името на колежката й там е
д-р Сара Дилейн.
Д-р Дилейн? - Да.
Инспектор Маркез. Това е инспектор Амстердам.
Можете ли да ни отделите минутка?
Д-р Прендър ни даде името ви.
Да, разбира се. Тук сте заради Евелин.
Ужасно нещо.
Познаваме ли се? - Имам такъв тип лице.
Разкажете ни за работата й.
Евелин се занимаваше с психическите проблеми на ветераните.
Извинете, как ви беше името? - Трябва да говорим с пациентите й.
Ако може да погледнем и картоните... - Знаете, че това е поверително.
Следобед ще имаме съдебна заповед. - Тогава елате следобед
и говорете с администрацията. Наистина не мога да ви помогна.
Ще го направим, но при убийствата времето е всичко.
Ако можете просто да ни насочите, да ни дадете някое име...
Евелин се тревожеше за един пациент - Лони Амадей.
Каза, че е агресивен, параноичен, има халюцинации и е обсебен от нея.
Бил убеден, че тя ще го натъпче с лекарства против волята му.
Агресивен, параноичен с халюцинации.
Пост-травматичен стрес. Ярост. Наричали са го сърцето на война.
Сърцето на война? - Шок, преумора по време на война,
синдром на пост-травматичен стрес.
Различни войни, различни имена, все същото.
Сърцето на война или както там го наричате - Лони Амадей го има.
Д-р Дилейн, имаме прострелян.
Имам и други въпроси, когато имате повече време.
Аз също имам въпроси... - Ще ви се обадя.
За да си уговоря среща. - Ще ви очаквам.
Това пък какво беше? - Кое?
Не можеше да откъсне поглед от теб, а ти флиртуваше с нея.
Не е вярно. - И то безсрамно.
И как реагира като те видя... - Често ми се случва. Това е...
Знам, заради лицето ти.
Г-н Амадей, какво можете да ни кажете за д-р Прендър?
Искаше да ми предпише лекарство.
Някакъв вид блокер. - Бета-блокер.
А вие защо не искахте? Щеше да ви отпусне.
Точно така каза, да ме отпусне. Нищо особено.
Ще притъпи болката, Лони. Да притъпи спомена. Безопасно е.
Какво му е лошото на това?
Област Анбар.
Край пътя имаше труп. Спряхме за да го вземем,
да го закараме в моргата, за да може семейството
да го идентифицира и да го погребат. - Било е капан.
Във Виетнам правеха същото. - Откъсна краката на две момчета.
Гледах как умряха от загуба на кръв докато се опитваха да ги спасят.
Че кой би искал да го забрави?
Защото не би имало значение. - Все едно е било за нищо.
Умрели са напразно. Но това не е най-лошото.
Тялото... беше на дете.
На 8-годишно момче.
Гангрена. - Ще ми отрежеш ли крака?
Недей. - Ако не го направя, ще умреш.
Иска ми се да бях умрял. - Когато свърша, няма да мислиш така.
Етер. Трябва ми веднага. - На свършване е.
Направи ми услуга. Запази го за някой друг.
Ще сториш добро. - Положил съм клетва.
Клетва.
Бог обича ли те, докторе?
Предполагам, че нямаш избор. - Така е,
нямам.
Ще проверя алибито, ще говоря с приятелката му.
СПТС, имала ли си някога? - Не, а ти?
Няколко пъти през последните 300 г. - Сериозно.
Добре де, 350. - Стига вече.
Приятелката каза, че е бил с нея.
Естествено. - Не й ли вярваш?
Според мен лъжеше като за последно.
Всички лъжат, дори и когато не е необходимо.
Открили са отпечатъци по оръжието.
Ще ги сравнят с БД на военните. - Митът на отпечатъците.
Не вярваш ли в отпечатъците? - Че не може двама души на света
да имат едни и същи отпечатъци? Това е недоказуема теория.
Трябва да вземеш отпечатъци от целия свят за да го докажеш.
Вярвам в отпечатъците, приятелче.
И ако извършителят е ветеран или има досие, ще го открием, гаранция.
Идвам веднага. - Какво?
Полудявам когато прави така.
Свиквай. Колко грубо.
Кой е Харълд Уилкокс? - Вървял е по средата на Бродуей,
търсел е д-р Прендър и е носел това.
Имал е среща с нея същия ден. - Не е отбелязано в книжата й.
17:00 - по времето, когато е убита. - Ще се обадя на лейтенанта.
Кога ще бъде в състояние да говори? - След два часа.
Ще ми кажете ли как се съживихте и си тръгнахте от спешното отделение.
Спомням си удара. Точно след като те видях да слизаш.
Спомням си...
някакво нежно присъствие над мен, като на ангел,
пълно с нежност и грижовност.
Това си била ти, нали? - Аз съм лекар, не съм ангел.
Естествено, че бях загрижена - получи инфаркт на спирката.
Какво си спомняш след това?
Събудих се в болницата.
В моргата.
Мъртъв си, събуди се в моргата
и просто стана и си тръгна. - Аха.
Не се ли е случвало досега? - Пациент да се съживи?
Доколкото ми е известно - не. - От колко време работиш в спешното?
3 години, не сменяй темата.
Лично работих по твоя случай, опитвах се да те спася.
Благодаря ти. - Да, но не успях.
Явно си успяла.
Сърцето ти беше спряло, нищо не можех да направя.
Очевидно е, че не съм бил мъртъв.
Кръвните ти изследвания са интересни.
Има някои аномалии. - Аномалии.
Нивото на желязото е токсично.
Генетичен белег на местните индианци.
Пра-пра-пра-... пра-пра-баба ми е била наполовина Ленапе.
Ленапе. - Първите обитатели на Манхатън.
Онези, които са го продали на холандците?
Това са бабини деветини. Повярвай ми, никога не се е случвало.
Знаеш ли, може би трябва да ми се направят нови изследвания.
Ти съгласен ли си? - Ако ги направиш ти, лично.
Абсолютно.
Не си спомням за д-р Прендър.
Имали сте среща в кабинета й. - Не си спомням.
Вървях си по Бродуей и след това ме докараха тук.
Разказаха ми какво е станало... - Откачил си.
Понякога представата ми за реалността
е неясна.
Затова ще те наглеждаме няколко дни.
Затова ли го наричат „градът, който никога не спи“?
Затова и изглежда толкова ужасно сутрин.
Видял си я, личи ти. - Ще ми направи още изследвания.
Чакай да види резултатите.
Как й обясни съживяването си?
Не съм. - Разбирам.
Искам първо да ме опознае. - Леле, колко си хитър.
Спести ми го. Мразя когато децата ми ми се правят на родители.
Изпълняват ли песни по поръчка? - Ако са придружени с 20 долара.
Накарай ги да изсвирят „Докога ще продължава това?“.
Имаме съвпадение на отпечатъците. - Не ми изглеждаш много щастлив.
Обикновено познавам когато някой ме лъже.
Явно губиш формата си.
Сержант, открихме твоите отпечатъци по оръжието.
Ударил си я по главата с наградата, за работата й с хора като теб,
опитвайки се да им помогне.
По якето ти е имало кръв.
Паднах. Разбих си носа.
Кръвта е била на д-р Прендър. - На д-р Прендър?
Готови ли са вече резултатите?
Няма начин.
Добър ход. Да го накара да си мисли,
че вече имаме доказателства. И аз бих направил същото.
Отишъл си в кабинета й, сержант. Каза ми, че не си, но си ходил.
Исках само да поговорим.
Скарали сте се, сержант. За какво се скарахте?
Не сме се карали. - Взел си едно от счупените стъкла
и си я намушкал. - Не. Коленичих,
исках да й помогна.
Така се изцапах с кръв. - След като си я ударил.
Не си спомням такова нещо. - Но си спомняш стъклото.
Да, спомням си. Цялата беше в кръв.
Опита се да каже нещо. Аз опитах да избърша кръвта.
Тя издаде тих звук
и умря.
Опитах се да й помогна.
Но тя умря.
Опитал си се да й помогнеш. След като си я ударил.
Видял си я да лежи в собствената си кръв.
Видях я. - Разкаял си се.
Да.
Тя се е опитвала да ти помогне, Харълд.
А ти си я убил.
Не знам как бих го направил.
Да не се е опитала да те накара да направиш нещо, което не искаш?
Да те изпрати в болница, да те накара да взимаш лекарства?
Възможно е.
Възможно е и да си я убил.
Предполагам, че може и да съм.
Предполагаш, че може да си я убил, или си я убил.
Да, така е.
Отвори му вратата и той сам мина през нея.
Ти си убил д-р Прендър.
Убих я.
Да, сега си спомням.
Аз я убих.
Много добра работа. Ако оживее, ще ти благодари.
Но първо ще ме напсува.
Операция „Трайна свобода“.
Уилкокс, Харълд.
Уилкокс, Харълд Ламар, сержант.
Сребърна звезда от Афганистан.
Уолт, как е той? - Треската изчезна, няма инфекция.
Писмо до дома? - Пиша на жена си,
да й кажа добрата новина. - Как се казва?
Мери.
Сигурен съм, че е добре. - И да не е, няма как да й помогна.
Как се чувстваш? - Боли ме крака.
Не мога да ти дам повече морфин.
Морфинът няма да ми помогне.
Не ме боли кракът, който имам,
а парчето, което ми липсва.
Частта, която ти отряза. - Често се случва.
Сърби ме. Много силно. - Фантомна болка, така го наричат.
Чувството ще изчезне. - Фантомна, а?
След време ще се стопи.
И аз това смятам да направя.
Моля? - Да се стопя.
Всички се стопяваме, рано или късно.
Аз имам предвид по-скоро рано.
Онлайн психиатричен журнал и др.
Материал на д-р Прендър за СПТС.
„Д-р Прендър замесена в процес.“
Лукас срещу Прендър.
Евелин Прендър е била обвиняема.
Злоупотреба с доверието на пациента.
Евелин се интересуваше от това, как работят спомените ни.
Тъкмо беше завършила книгата и си беше намерила издател.
Никога не разполагаме с времето, с което си мислим.
Исках да ви попитам за едно дело.
Съпругата ви е била обвиняема. Лукас срещу Прендър.
Да, семейството на пациента я съди за злоупотреба.
Чували ли сте за подтиснати спомени? - Да.
Делото помогна на Евелин да осъзнае колко много се е заблуждавала.
И оттогава работи с ветераните? - Нейният начин да се поправи.
Пост-травматичният стрес е точно обратното на подтиснатите спомени.
Спомените, които не можем да забравим срещу онези, които не си спомняме.
Това е било отдавна, преди да я познавам. Не знам подробностите.
Тя не обичаше да говори за това. - А кого бих могъл да попитам?
Д-р Маквити, какво можете да ни кажете за делото?
С Евелин бяхме партньори, когато Лукас заведоха делото.
Сюзан Лукас е сред пациентите в програмата с подтиснати спомени.
Безкрайно държах на Евелин. Но не мога да й простя.
Защо?
Щеше да бъде едно, просто да си тръгне
и да изостави пациентите си,
но тя направо се отрече. - Отрекла се е?
Извиняваше се на пациентите, молеше ги за прошка,
караше ги да се върнат при семействата си.
При насилниците си. Виновниците за тяхното нещастие.
Беше много объркващо за тях, това им навреди много.
Какво стана със Сюзан Лукас, след като д-р Прендър й каза,
че всичко е било грешка, че баща й не я е малтретирал?
Стана моя пациентка. - Бихме искали да говорим с нея.
Оставете ми номера си. Ще й го предам -
ако иска да се свърже с вас, ще го направи.
А вие и д-р Прендър? - Престанахме да бъдем партньори.
Вие занимавате ли се все още с подтиснатите спомени?
Не мога да изоставя пациентите си.
Някои от тях са при мен от години. - Не трябва ли да са се оправили?
Раните са дълбоки - причината е първична.
Мислите ли, че д-р Прендър е грешала,
че бащата на Сюзан Лукас не я е малтретирал?
Не съм се съмнявал дори за момент.
Няма по-лошо престъпление от това
един родител да причини такова нещо на дете.
Г-н Лукас, на колко години беше Сюзан когато стана пациент на д-р Прендър?
На 18.
Тогава всичко се промени.
Целият ни свят се сгромоляса.
Един ден детето ти идва и казва „Татко, чувствам се малко нерва
за някои неща... училище, работа.
Май трябва да поговоря с някого.“
„Разбира се. Каквото трябва.
Аз ще платя.“
И в следващия момент те обвиняват, че си насилвал дъщеря си.
Животът ти се превръща в хаос. Губиш семейството си, приятелите си.
И всичко това, защото някаква терапевтка, която не те е виждала,
и не знае нищо за теб или семейството ти,
е убедила детето ти,
че си извършил немислими неща.
Съдили сте д-р Прендър. - Трябваше да направим нещо.
Съдията каза, че не сме имали основание.
Собственото й семейство.
Не можехме да осъдим докторката, която разруши всичко, което имахме.
И това не е всичко. Адвокатите не ни възстановиха нищо.
Бихме искали да говорим с дъщеря ви. - Аз също.
Не е говорила с нас от 10 години.
Приятен ден.
Гневен човек. Би привлякъл вниманието ми,
ако вече си нямахме заподозрян.
Защо го правим, нали Уилкокс вече си призна?
Ст. сержант Харълд Уилкокс - човекът е бил герой.
Прендър се е опитвала да му помогне. - А той се е противопоставял.
Искам да продължим в тази насока още малко.
Уилкокс ми напомня на някого. - На кого?
На един друг ветеран, когото познавах много отдавна.
На някой, с който се провалих.
Съливан. Меланхоличен е. - Временно е.
Не съм убеден. Вкопчил се е в нещо, което никога няма да има.
Какво? - Предишният си живот.
Носталгия. - Това е нещо повече.
Наричат го „сърцето на война“.
Случва се на мъжете, които са били прекалено дълго на война.
Какво мога да направя? - Седни при него, поговорете.
Нямам никакво време. Освен това всички го имаме.
Кое? - Войната е твърде дълга за всички.
Ако това беше причината, всички щяхме да сме като него.
А може и да сме.
Уилкокс си призна, ти го пречупи.
Точно това ме притеснява.
Да.
Ще се видим там. Беше дъщерята.
Сюзан Лукас. - Иска да говорим. За баща й.
Да, д-р Прендър се опита да се извини.
Но вие не приехте извинението. - Знам, че спомените ми са истински.
Знаете, че баща ви ви е насилвал? - Знам го.
И знам, че той няма да поеме отговорност за стореното.
Знам, че той обвинява д-р Прендър за всичко.
Ако само можеше, да каже, че съжалява...
Не знам. Може би можех да му простя.
Мислите ли, че е възможно баща ви да е убил д-р Прендър?
Баща ми е способен на всичко. - Но защо чак сега?
Делото е било преди години. - Защото е пред банкрут.
Защото майка ми го напуска. - А той обвинява д-р Прендър,
че е съсипала живота му. - А вие?
Тя съсипа ли и вашия живот?
Не, тя ми помогна. Тя ми помогна да си спомня.
Но после ви е казала, че това е грешка и не се е случвало.
Мисля, че просто й идваше в повече.
Кое? - Истината.
Нещата, които са се случили на пациентите й.
Мисля, че бремето бе прекалено тежко и тя реши, че не е истина.
Само че беше.
Аз не мразех д-р Прендър.
Съжалявах я.
Джеймс Лукас. Няма алиби, мразел е д-р Прендър.
Не искам да ти развалям купона, но не знаем дали е бил на мястото.
Освен това си имаме заподозрян,
имам самопризнания и отпечатъците му по оръжието.
Според Амстердам не е Уилкокс. - Естествено.
Доказателства и самопризнание - това е прекалено лесно за него.
На него му трябва нещо по-изотерично. - А дъщерята - Сюзан Лукас?
Няма алиби и не си спомня къде е била в деня на убийството.
Залагала е всичко на терапията. После Прендър се извърта и казва
„Знаеш ли, това не се е случвало.“ - След като разрушила семейството й.
И аз бих искала да я убия. - Както и да е, приятно ви изкарване.
Но по-добре побързайте - от прокуратурата го харесаха.
Както и аз.
Видял си я да лежи в собствената си кръв.
Видях я. - Разкаял си се.
Опитал си се да й помогнеш.
Какво правиш? - Гледай.
Гледах го, нали бях там.
Аз не съм го видял. Подвел съм го. Гледай.
Опитал си се да й помогнеш, Харълд.
Да. - И си я убил. За какво се скарахте?
Подведох Уилкокс.
Накарах го да си спомни нещо, което не се е случило.
Не исках, но го направих. Нараних го по възможно най-лошият начин.
Точно същото, каквото е направила Прендър на семейство Лукас.
Предполагаш, че си я убил, или си я убил?
Аз я убих.
Самопризнанието не е истинско? - Да.
Какво смяташ да правиш? - Същото като Евелин Прендър.
Сега си спомням.
Аз я убих.
Не съм ли го направил? - Не.
Откъде знаете? Откъде знаете, че не съм бил аз?
А аз откъде знам?
Съливан.
Дай ми пистолета. - Нямам такова намерение.
Повярвайте ми, благодарен съм, че не съм я убил.
Но ако не съм сигурен?
Не знам дали ще мога да живея.
Мога да ти помогна. - Можеш ли?
Можеш ли да ми върнеш крака?
Спомням си, че я ударих. - Не си, това е фалшив спомен.
Можеш ли да ме върнеш на жена ми какъвто си бях?
Май не можеш.
Аз вдигнах стъклото. - Да.
Тя умря в ръцете ми.
Недей!
Това е истина, тази част от спомените ти е истина.
Не си я убил ти.
Ще ти го докажа. - Как?
Ще арестувам този, който го е направил.
Какво правиш тук? - Мислех, че имаме среща.
Нали щеше да се обадиш. - Щях.
Ела с мен.
Какво правиш? - Проверявам си пулса.
Това е моя работа. - Просто малък експеримент.
Не само травмиращите събития учестяват пулса.
Това не е травмиращо. Препуска.
Казах ти.
Четох вашите материали за терапията на СПТС на д-р Прендър.
Евелин се интересуваше силно от това как работи паметта.
И особено от ефектът на травмите.
Биохимията затвърждава травмиращите спомени, не ги подтиска.
Травмиращите събития се отпечатват в паметта ни от адреналина.
Адреналинът се покачва, сърцето бие, пулсът препуска.
Затова на войниците, жертвите на престъпления, на холокоста,
хората, помагали на 11 септември - им е толкова трудно да оставят
миналото зад себе си. Добре ли сте?
Кога д-р Прендър промени мнението си за теорията за подтиснатите спомени?
Просветлението й дойде когато една от пациентките й
внезапно си спомни, че майка й убила бебето на съседите,
изпържила го за закуска и я накарала да го изяде.
Пържени бебета. Човек би запомнил такова нещо.
Тогава Евелин осъзна, че всичко е било просто истерия,
а самата тя е окуражавала тези разрушителни фантазии.
По онова време имаше партньор. - Ленърд Маквити?
Скараха се много сериозно.
Сигурен ли си, че Прендър е съгласен? - Сам ми каза къде е ключът, нали?
Спокойно, имам разрешение - каквото и да открием е законно.
Иска ми се да имахме заповед. - Има една стара в жабката,
ако ще се почувстваш по-добре. - Какво точно търсим?
Прендър каза, че съпругата му е щяла да публикува книга.
Защо ще крие ръкописа? - Някой е разбрал, че пише книга.
На някой не му е пукало за нещо, което е щяла да напише вътре.
Някой я е помолил да не го пише.
И когато е отказала, някой я е убил.
Имаш ли представа кой? - Ще ти кажа, когато разберем.
Вече проверих в бюрото. - Това е старо бюро
от Гражданската война. Много са тежки.
Впечатлена съм.
Войниците имаха нужда да крият секретните документи,
обикновено ги правеха със скривалище.
Като това.
Ти си ненормален. - Да, често ми го казват.
Д-р Ленърд Маквити.
Сигурно е било голям шок за вас, когато се е отказала.
Евелин се скри. Когато медиите се обърнаха срещу нас
и вятърът задуха в другата посока, тя се отрече от истината.
Знаехте ли, че пише книга? - Така ли?
Знаехте ли, че ви е отделила
важно място в нея?
Не виждам името си никъде. - Извинете.
Това е боклук...
долна клевета. - Коя беше тази страница.
Онази, на която д-р Прендър обвинява д-р Маквити,
че е знаел, че терапията е фалшива.
Че спомените, които са възстановявали, не са истински.
Това не се ли наричаше злоупотреба?
За какво беше онова дело? - Сюзан Лукас и семейството й.
Когато бъде публикувана, може да съдят и д-р Маквити.
Все още я лекувате от малтретирането, което не се е случвало.
Незаконно, неморално, неетично.
Пропуснах ли нещо?
Ако това бъде публикувано, ще съдя съпруга й, децата й,
редактора, издателя, всички. - Ние сме само вестоносци.
Нас не можете да ни съдите. - Но ако можеше,
Щеше... да ни убие.
Това са отпечатъците на д-р Маквити от ръкописа.
А тези - от оръжието на убийството.
Открих 18 общи точки. Това е най-доброто възможно
съвпадение изобщо. - Ще го прибереш ли?
Ще взема Сантори. Направо обожава психолозите.
Ти какво ще правиш? - Ще ходя на лекар.
Всичко наред ли е? - Рутинни изследвания.
Благодаря ти.
Аз ти благодаря.
За какво? - Дълга история.
Потърси някаква помощ. Истинска помощ.
Ще се опитам. - Не се опитвай, направи го.
Намери някого.
Добре.
Някой, който знае, какво прави.
Ти направи каквото можа.
Операцията беше успешна, но се провалих след това.
Знаех как да му отрежа крака, но не и меланхолията му.
Меланхолия. Тя е загадка.
Или се оправя от само себе си или не.
И все пак...
Трябваше да те послушам и да поговоря с него.
Може би щях да му помогна.
Написах нещо.
Сам го издадох.
Благодаря ти.
„Стръкчета трева“
Какво се хилиш? - Спомних си за един стар приятел.
Подари ми копие от книгата си.
Сигурно струва доста в наши дни. - Чувал ли съм го?
Преди беше известен. В бъдеще - кой да ти каже?
Желязото се кове докато е горещо.
Какво стана с изследванията?
Ще трябва да проверя.
Д-р Дилейн. - Инспекторе.
Минавах наблизо, надявах се да ви хвана, да проверя резултатите.
Трябваше да дойдете в кабинета ми. - Разбира се.
Робърт, това е инспектор Амстердам.
Инспекторе. - Това е съпругът ми - Робърт Кемп.
Приятно ми е.
превод и субтитри Кен Лий